מכתב לאחי, ליצחק
ושוב מגיע יום הזיכרון... מה אנחנו זוכרים? איפה היינו באותו יום? מה חלף מאז? מה אנחנו מבקשים לזכור? אני זוכר את אותו בוקר קיצי שבו נשמעה הזעקה של אבא: 'אין לי יותר יצחק!...' זעקה שמהדהדת באזני עד היום, למעלה משלושים שנה חלפו ואני זוכר את אותו בוקר כאילו היה זה רק אתמול, העמידה מול החוליה שבאה לבשר את הבשורה, העמידה מול אבא ואמא השבורים, חוסר האונים, איך מתפקדים?
אהוד בנאי בשירו על מאיר אריאל כתב: "...מאז שעזבת הרבה השתנה כאן... ובאופק אחֶר סביב שולחן השבת יושבים כולם יחד, גם אתה ואני... ומילים כמו שלך אף אחד לא אומר כבר... מאז שעזבת הרבה השתנה כאן הנר שלך ... עדיין בוער..."
כן יצחק, מאז שעזבת הרבה השתנה כאן, רק בן 19 היית, תמים ויפה תואר, חלף דור, השנה קיבלנו שוב תזכורת שהמלחמה על החיים כאן טרם הסתיימה, איבדתי אחיינית יקרה את שלומית, שנהרגה בפיגוע רצחני, שוב עומדים מול היגון, שוב הרצון לשמר ולזכור דמות יקרה, וההבנה שאנו כבר בדור ההורים.
חלף דור ואנו המשפחה והחברים המשכנו את מסע החיים נושאים את דמותך הצעירה והזכה, הקמנו משפחות, גביע הכסף שלך ליווה את כולנו תחת החופה, בבריתות של בנינו, לא היית שמחה שלא הוזכרת... גדלנו דור חדש, חלקם נושאים בגאווה את שמך, כן יצחק, השנה נהייתי לסבא! יצחק בני שנושא את שמך כבר אבא צעיר...
בעוד כמה חודשים אני מסיים חמש שנות מזכ"לות בתנועה שכה אהבת, תנועת בני עקיבא, מי שבאמת חיבר אותי לבני עקיבא היית אתה יצחק, איציק, החניך השרוף, המדריך, המודל של חבר בני עקיבא שמרגיש שהסניף תלוי בו, הזיכרון שלך משולב לאורך החיים שחייתי מאז שהלכת, אני זוכר את ההליכה לקברך באירועים שונים, לפני החתונה, לאחר הלידות, לפני ה'בר מצוות' של הילדים, במהלך הלוויה של אבא, אבל משמעות מיוחדת הייתה לי בשעה שעליתי לקברך לאחר שהתמניתי למזכ"ל ואולי בעצם רציתי לומר... אני שם במקומך... אתה לימדת אותי מהי שליחות... מהי מסירות נפש... מהי אחריות...
לא פעם במפגשים עם בני נוער אני מספר עליך, על מה לקחתי מדמותך המופלא, ממסירות הנפש שגילית במותך, אבל בעיקר מקידוש השם שגילית בחייך
אהוד מנור בשירו על אחיו:
אחי...
האם אתה שומע?
האם אתה יודע?
כל חבריך הטובים
נושאים דמותך עמם,
...
אחי הטוב,
אני זוכר את שתי עיניך,
והן פותרות חידה.
...
כן יצחק גם אני נושא דמותך עימי, זוכר את שתי עיניך והן פותרות חידה...