הרב קוק, בעיניי, הוא גדול סופרי הפנטזיה שקמו לעם ישראל ואולי לעולם כולו.
לא רק בגלל שבספר 'לנבוכי הדור' הוא כבר חזה, שנים רבות לפני אייזיק אסימוב, שעם הזמן "יתגלו עוד בנקל דרכים להתיישב בכוכבים רבים ועולמות אין מספר". אלא כי הוא טען שהמפתח להבנה עמוקה של התורה הוא כאשר אנחנו לא מגבילים את עצמנו להווה או לעבר שלה אלא לעתיד: "ישנן מצוות שטעמן מושכל רק בתור הכנה רבה לעתיד לבא". הפנטזיה, טוען הרב קוק, היא כלי הכרחי בלימוד התורה. אולי אפילו יותר מן ההיסטוריה, שרבים כל כך מחכמי ישראל (מהרמב"ם עד הרמבמ"ן) החשיבו אותה כל כך.
קחו למשל את חזון הצמחונות והשלום. לרוב אנחנו שמים לב לחלק של הצמחונות והשלום. שזה מדהים ומרגש, התפיסה הצמחונית של הרב קוק, אבל האמת היא שלא לגמרי יוצא דופן. החלק היוצא דופן הוא דווקא החלק של ה'חזון'. דהיינו עצם התפיסה שלפיה כדי להבין לעומק את מצוות התורה (איסור בשר בחלב, מצוות כיסוי הדם ועוד ועוד) אנחנו צריכים קודם כל חזון, פנטזיה, של איך ייראה העולם בעוד מאה או אלף שנים. רק כך אפשר להבין איך התורה מבקשת להוביל אותנו אל עבר היעד.
היכולת הזאת, הנבואית, לראות מעבר, היא ששינתה את המבט של הרב קוק על המציאות. אנו, תלמידי תלמידיו, כשאנחנו מסתכלים על העולם החילוני הרחוק מן התורה באמפתיה, עושים זאת לרוב מתוך מבט מפוכח על ההווה: זה מה שיש, וכדאי שנסתכל על חצי הכוס המלאה. אבל אצל הרב קוק עצמו זה הגיע מתוך מבט חולם על העתיד:
הרב אברהם סתיו צילום: מרים צחי
"לפעמים יש צורך בהעברה על דברי תורה, ואין בדור מי שיוכל להראות את הדרך, בא העניין על ידי התפרצות... על ידי פרצה ארוכת זמן, שמדאבת את הלב מצד חיצוניותה, ומשמחת אותו מצד פנימיותה."
הרב קוק מוכן להקריב במידה מסוימת את ההווה, זה שיש בו "פרצה ארוכת זמן", מתוך הבנה שהיא משרתת עולם עתידי אידיאלי יותר. תכנית-על גבוהה יותר של ההשגחה העליונה.
לכן הרב קוק חוזר שוב ושוב על כך שהתורה שבעל פה "עליונה בשורשה משורש תורה שבכתב". כי התורה שבכתב היא העבר, ואילו התורה שבעל פה היא הקשר אל העתיד. היא הפנטזיה, הדבר שעוד עתיד להיות. יש הרבה דברים עמוקים שהרב קוק לימד אותנו, בתורת הנגלה ובתורת הנסתר, בתורת האדם ובתורת הכלל. אבל נדמה לי שיותר מכל הוא לימד אותנו לחלום.