שאלה
שלום רב,
ברצוני לברר סוגיה שמעסיקה אותי. הנני בחורה דתית מבית של הכיפות הסרוגות (הנשים אצלנו לא מכסות שיער), צנועה, שהולכת רק בחצאית ולא מעוניינת בכיסוי ראש עתידי יומיומי, למעט בית כנסת, אירועים וכו'.בעידן החברה "התורנית" אני נתקלת בתגובה מוזרה מצד בחורים אשר מפקפקים ברמתי הדתית וטוענים שזו מצוות דאורייתא, אני מבקשת ציטוט והם נותרים פעורי פה,אולי כי באמת אין!!! אני הבנתי שזה מדרבנן. היסטורית מתקופת האמוראים כיום גם מודה . אני דתיה ומסרבת להיקרא חפיפניקית בשל עניין זה! עליי לברר זאת. ביחס לשמירת שבת ("ואת שבתותי תשמרו...) וביחס לכשרות ("לא תאכל גדי בחלב אמו...) יש צו תורני ללא כל עוררין! היכן כתוב כצו דאורייתא שאשה נשואה צריכה לכסות שערה??? אשמח אם אקבל פסוק מפורש המוכיח זאת. נ.ב. למידת הנושא ממקרים בתורה והפיכתו לזה ראה וקדש מדין אשה סוטה ("ופרע את שערה") או מדמותה של רבקה ("ותתכס")זה הקשת הנושא מדרבנן. אנא צטט לי פסוק מפורש מהתורה המוכיח שעל אשה נשואה לכסות שיער/שורשי שיער/משהו. או לחילופין אנא למדו במוסדות התורניים של הכיפות הסרוגות את המקור לעניין זה (דרבנן), ועל תהפכו את הדור הקודם שרובו לא התכסה ביומיום לדור מקולקל המורד בחוקי התורה. אשמח לתשובה.
תשובה
שלום וברכה
א. בוודאי שכיסוי הראש הוא מדאורייתא. כיסוי הראש מופיע בפרשת סוטה כלבוש הטבעי והיסודי של אישה נשואה, שכן כתוב "ופרע את ראשה", ומכאן למדו חכמים שיש חובה מדאורייתא ללכת עם כיסוי ראש. זו דרך בה חכמים לומדים את רוב דיני התורה. אם תקיימי רק דברים שכתוב במפורש לא תצטרכי לשמור את דיני כשרות (שחיטה לא כתובה במפורש* מה שאסור לבשל הוא רק גדי בחלב אמו וכדו') ועוד מאות מצוות אחרות. התורה שבעל פה היא הפרשנות המוסמכת של התורה שבכתב, ויש לנהוג לפי מה שחכמים פירשו אותה.
ב. את השאלה האם אדם הוא חפיפניק או שהוא נאמן למצוות הוא צריך להפנות אל עצמו, ולא אל הבריות.
ג. ישנה חשיבות מרובה לא להוציא לעז על דורות קודמים, בד בבד עם החשיבות העליונה להתקדם כל הזמן לשמירת תורה ומצוות מלאה.
כל טוב